un bon cel
de Toni Soler
![](http://anemllegint.com/wp-content/uploads/2021/06/soler.jpg)
Quan vaig començar a llegir el llibre del Toni Soler sobre el zelador d’Olot em vaig imaginar que l’autor hauria aconseguit parlar amb el Joan Vila, l’assassí confès, i que n’hauria aconseguit sucoses confidències sobre els seus motius, els seus pensaments i potser fins i tot remordiments…
Res més lluny de tot això. On pensava trobar-me la confessió o la justificació d’un assassí, m’he trobat el desconcert i la incomprensió d’un autor que intenta treure l’entrellat de l’arrel de la bogeria i la maldat d’un home que creu estar per damunt de la vida i de la mort.
Toni Soler no aconsegueix que l’assassí d’Olot parli amb ell, però precisament aquest silenci és el que fa que el llibre es converteixi en una afinada i magnífica reflexió sobre la mort i el pas del temps, sobre el temor i el terror que provoca la vellesa.
La narració transcorre per la Garrotxa, per la inquietud de l’autor davant el pas del temps, la maduresa, la proximitat cada cop més esfereïdora de la decrepitud i la mort. I a l’intentar posar-se al cap d’una persona que menysprea tant la vida dels altres que s’atreveix a prendre’ls-la a la seva voluntat, Toni Soler fa un cant a la vida i la joia d’estar vius.